DEN OBJUDNA GÄSTEN
DAG 1
INGÅNG
ARBETSRUM
- Vad gör du? - Ingenting. Jag bara letar efter något.
- Du kunde ha ringt. - Jag trodde inte du var hemma.
- Såg du inte att det lyste? - Ja, men du har ju alltid tänt.
Hur kom du in?
- Ge dem till mig. - Nej.
- Snälla Vera, ge dem till mig. - Du får inte dem, Felix.
- Det är mitt hus nu, Vera. - Ja, och det här är mina saker.
Ska vi kolla?
Jag har ingen lust att gräla? Jag vill inte alls störa dig.
Du får nycklarna när jag har hämtat alla mina saker.
- Och när blir det? - När jag får möjlighet.
Var snäll och gör inte så mycket oväsen, snälla.
Tack.
Fan också, Felix.
- Vad letar du efter? - Några rapporter som jag behöver.
- Behöver du hjälp? - Tack, men nej.
- Har du hittat det där porträttet? - Nej.
- Har du? - Nej, inte jag heller.
- Vill du fortfarande ha det? - Så klart. Jag älskar det.
Det måste finnas här uppe på vinden i några av de här hundratalet lådor.
- Hur är det i lägenheten? - Bra.
- Vad bra. Hur är den? - Du skulle tycka att den är för liten.
- Hur stor är den? - Ungefär 32 kvadratmeter.
- Så liten? - Ja, så liten.
Men även om den var mindre skulle det vara bättre än att bo här.
- Du kommer att sakna allt utrymme. - Det tror jag inte, Felix.
- Jag behöver inte så stort... - Om du ska dela boende så.
Det finns massor av par som bor på 32 kvadratmeter.
Du hittar inte ens dig själv här i huset. Det är för stort, för organiserat.
- För... perfekt. - Jag har alltid behövt utrymme.
Du har fortfarande dina saker här sen du flyttade ut för 2 månader sen.
För 2 månader sen.
Det är dags att du tar dem med dig. Huset börja likna en lagerlokal.
- De kommer att vara borta imorgon. - Visst.
De kommer att vara borta imorgon. Det lovar jag.
DAG 2
Igen? Din skitiga byracka.
Kom hit! Tänk inte ens tanken!
Vico? Vico?
Låt Vico vara ifred. Vad tänkte du göra med honom?
Vad tror du? Jag tänkte slänga ut er hund från mitt kök.
- Ni har ingen kontroll på honom. - Han är ju bara en hund.
- En hund som skäller dagarna i ända. - Han skäller för att han vill säga något.
Det han vill är att smita in i mitt kök varje morgon.
Än sen?
Om jag ville ha en hund hade jag köpt en. Förstår ni det, fru Miller?
- Jag heter Müller, inte Miller. - Jag bryr mig inte.
Herr Felix, ni kanske skulle vara trevligare om ni hade hund.
Speciellt nu när ni blivit singel.
Han är ett sällskap och han behandlar grannarna vänligt.
Gör mig en tjänst och försvinn från mitt hus.
Jag vill aldrig se er hund i mitt kök igen, är det förstått?
Och jag vill aldrig se er röra min hund igen. Är det förstått?
- Adjö, fru Mueller. - Auf wiedersehen, herr Felix.
Herr Felix.
Ja, herr Gilberto, jag vet. Vi var tvungna att bygga ett nytt kök...
...ett nytt rum.
Vi var tvungna att dubblera rummen.
Såna modifieringar resulterar alltid i ett mindre kök åt ena hållet...
...eller ett större rum åt det andra.
Jag måste tyvärr lägga på nu. Vi får pratas vid senare.
Tänker hon inte komma in?
Jag beklagar att jag stör er så här sent, men skulle jag kunna få ringa ett samtal?
- Va? - Kan jag få låna telefonen?
- Det finns en telefonkiosk där borta. - Jag vet, men den fungerar inte.
- Det är väldigt viktigt. - Om det är viktigt så...
Tack.
- Ert hus är enormt. - Tack. Tycker ni om det?
- Naturligtvis. - Jag har byggt om det själv.
- Hur många kvadratmeter? - Drygt 350.
Med källaren inberäknad, så klart. Det måste finnas en källare.
Ja.
- Här är telefonen. - Tack, det var vänligt av er.
- Skulle jag kunna få tala i enrum, tack? - Naturligtvis. Ursäkta mig.
Känn er som hemma.
Hallå?
Är det någon där nere?
Hallå?
...viss tid föds gökungen först
som ser till att göra plats för sig bland sina styvsyskon...
...genom att knuffa eggen mot boet yttre kanter.
När han väl är ensam får han all nödvändig mat från sina styvföräldrar.
Är det någon där?
DAG 3
Ursäkta, var finns toaletten?
Tänker du släppa in mig?
Vad tycker du om lägenheten?
- Den ligger ju centralt. - Ja, utsikten är hemsk.
- Du får in mycket ljus. - Duschen är inte så värst diskret.
Det är ju praktiskt att den ligger så nära.
Och nu tänker du säga att den faktiskt inte känns så liten.
Liten? Nej, den är... den är väldigt mysig.
- Den har charm. - Visst.
Och känns hotfull på samma gång.
- Ja. - Den är idealisk.
- Ja, den är idealisk. - Den är idealisk för dig...
...och även för två personer.
Var det inte så du sa?
På 32 kvadrat skulle de stöta ihop hela tiden.
Ja... eller så mördar de varandra till slut.
Den påminner mig om min studentlägenhet. Den var precis så här.
Nej... snälla. Sluta nu är du snäll.
- Det verkar inte finnas plats för oss. - Jag beklagar.
Det spelar ingen roll, jag skojade bara.
- Det är slut mellan oss. - Slut.
Men det är inte slut på alla sätt. Du kan fortfarande lita på mig.
- Vad menar du med "lita på"? - Tja...
Vi var ihop såpass länge att vi borde kunna vara vänner.
- Vara vänner? - Ja, vänner.
Du får gärna ringa mig när du vill om du behöver något.
- Toppen. Det är bara jag som behöver dig. - Nej, Felix.
Jag behöver dig också ibland. Ibland kan jag ge vad som helst för att ha dig här.
Varför stack du i så fall?
- Vad tjänar då det här till? - Jag vill inte prata om det.
- Har du träffat någon annan? - Vad?
En annan kille?
- Fan också, jag måste gå. - Felix, det finns ingen annan.
Inte på det sätt som du tror.
Helvete.
Polisen.
Det är någon i mitt hus.
Var försiktig. Han är nog beväpnad med en kniv.
- Sir. - Ja?
Var snäll och kom upp.
- Vad är det? - Det finns ingen här.
- Har ni sökt igenom hela huset? - Ja, naturligtvis.
- Han kan ha gått ut. - Var såg ni honom någonstans?
Han var i arbetsrummet. Jag tyckte jag såg honom där.
"Jag tyckte"? Så ni såg honom egentligen inte?
Så klart jag såg honom. Jag säger ju att han var här.
Var såg ni honom?
Var?
- Där. - Var?
Precis här. Under bordet.
Det finns ingen här heller.
Inte här, inte någon annanstans i huset.
Men... är ni säkra?
- Vad tror ni? - Han kan ju gömma sig.
- Gömma sig? - Ja, gömma sig.
Huset är väldigt stort och har massor med skrymslen.
Han kan ha gömt sig i en garderob.
Eller bakom någon möbel eller en dörr, jag vet inte.
Han kanske rör på sig...
...och gömmer sig på ställen där ni redan har letat.
- Har ni tittat under sängen? - Finns det ett porträtt av en kvinna där?
Jag kanske bara är spänd. Jag kanske bara trodde att...
Godnatt.
Vad är det som har hänt?
- Har du ätit? - Ja, för ett litet tag sen.
- Vill du ha en drink? - Nej, tack.
Vad är det?
- Vad menar du med det? - Varför ringde du mig?
Får jag inte ringa? Vi är ju vänner, eller hur?
Ja, vi är vänner, men du sa att det var brådskande. Det var därför jag kom.
Sa jag det? Hur är det på nya jobbet?
Bara bra. Min chef säger att jag nog får resa mycket. Fantastiskt, eller hur?
- Vad sa du? - Lyssnar du på mig eller?
Vaddå?
Vet du vad? Det är sent, jag är trött och vill lägga mig.
- Tänker du gå? - Vad ser det ut som?
- Jag följer dig till dörren. - Jag hittar. Det behövs inte.
- Vera. - Vad är det du vill?
Vad?
Vad håller du på med, Felix?
Hur mår du?
Du darrar ju.
Vaddå?
Stanna hos mig. Gå inte, snälla.
Gå inte. Gå inte. Stanna här, snälla. Lämna mig inte ensam.
Lugna dig. Vad är det som står på?
- Jag tror det är någon i huset. - Vad menar du med att någon...
Någon bor här i huset. Han bor här och jag kan inte hitta honom.
Han är där uppe nu, kan du inte höra det?
- Felix, vad är det för... - Vera, tro mig.
Tro mig, snälla. Hör du inte dem?
Vilka då?
De där ljuden.
- Det där? - Ja, det där ljudet.
Vänta.
Kom.
- Vad gör du? - Vi ska gå och kolla.
- Va? - Vi ska kolla om någon är där.
Om vi hittar honom, ber vi honom gå och sluta göra de där ljuden.
Det kommer från barnrummet.
- Driv inte med mig. - Förlåt.
- Sluta skratta, Vera. - Du borde ha sett dig själv.
- Jag beter mig som ett barn, eller hur? - Ja.
Ett stort, dumt barn. Tänk om jag hade varit pappa.
Sluta nu.
Du behöver inte hitta på sånt här för att få krama mig.
Du behöver inte göra så bara för att visa dina känslor.
Allt det här är jobbigt för mig också.
Och ibland när jag funderar börjar jag tvivla och sakna dig.
Jag saknar att du rör vid mig.
Jag saknar lukten av din kropp...
Ditt skratt och dina kramar.
Nej, Felix. Vi kan inte göra så här.
Nej, Felix, vi kan inte.
Det är inget skäl.
- Det kommer bara att komplicera saker. - Saker är redan komplicerade, Vera.
Det är inget skäl heller.
Kanske finns det någon här...
...som tittar på oss.
Jag borde gå.
Det är ganska sent.
Stanna hos mig. Jag vill inte sova ensam.
Inte ikväll.
- Hur såg han ut? - Vem då?
Den där mannen.
Hur såg han ut?
- Vart ska du gå? - Till arbetsrummet.
- Vad gör du? - Besvarar din fråga.
Han är riktigt snygg, han som gömmer sig här.
Det verkar inte riktigt vettigt, eller hur?
Det verkar inte vettigt att göra något sånt.
Att vara kvar i ett hus och i lönndom försöka att bo i det...
...och bara komma ut när ägaren är borta.
Man kan inte gömma sig hur länge som helst.
Förr eller senare gör man ett misstag, avslöjar sig och blir hittad.
Fast inte om man visste hur man skulle gömma sig väldigt väl...
...röra sig väldigt tyst och räkna ut varje rörelse.
Man skulle behöva bli...
...som en parasit.
En parasit från rymden.
Man skulle bli en parasit-människa... så är det.
Och det...
...är omöjligt.
Så korkat.
Du ska se till att vi hittar honom.
Vi borde berätta för honom...
...att du är här inne.
Innan kommer på dig. För det kommer han att göra.
Du skrämde mig, Felix.
- Vad gör du? - Jag gick ner för att jag var törstig.
- Vem pratade du med? - Va?
- Jag sa, vem pratade du med? - Ingen.
Felix, var gör du?
Vad är det, raring?
- Du pratade med honom. - Honom? Vem tror du jag pratade med?
- Du vet mycket väl med vem. - Nej, vem då?
Med honom. Han skrattade till och med.
- Har du blivit skvatt galen? - Var är han?
- Sluta nu, du skrämmer mig. - Berätta var han är.
- Felix, jag ska förklara... - Berätta var han är!
Släpp mig. Rör mig inte.
- Hur kan du göra så här mot mig, Vera? - Sluta nu, Felix!
Nej, Felix. Snälla. Gör mig inte illa.
Förlåt.
Vera, älskling.
Jag är också rädd.
Det var inte min mening att skada dig.
Jag skulle aldrig göra dig illa.
Därför tänker jag stå kvar här. Jag ska inte ens gå nära dig.
Jag tänker inte jaga dig, inte försöka stoppa dig.
Bara lyssna på mig.
Jag vet inte vad som händer med mig.
Jag... jag känner mig förvirrad.
Snälla, jag ber dig att inte gå.
Vi kan väl prata om det. Ge mig en andra chans.
Börja om från början. Du och jag.
Snälla. Jag ber dig bara om en andra chans.
Så jag kan bevisa att jag inte klarar mig utan dig.
DAG 4
Kom hit, snygging.
Kom in hit till mig.
Sök. Sök. Jag vill att du ska söka.
Vad gör ni med min hund?
Hunden vet. Hunden vet att han är där uppe.
Följ inte efter hunden. Hör ni inte, följ inte efter hunden!
Senora Müller, låt honom vara. Låt honom vara.
Gode gud.
Senora Müller.
Visst blev ni knuffad?
Blev ni knuffad?
Hon halkade.
- Halkade? - Ja.
Hon följde efter sin hund...
...sprang uppför trapporna, trasslade in sig i kopplet...
...tappade balansen och ramlade nerför trappan.
Nej, det var en olycka.
- Är ni säker? - Ja... en olycka.
Och det var ingenting konstigt?
Konstigt? Vad skulle kunna vara konstigt?
Er granne, senora Helga Müller, var en äldre kvinna...
...och vid den åldern så trillar de ju överallt, hela tiden.
- Såna saker händer. - Så ni tänker inte arrestera mig?
Arrestera er? Nej, ni kan gå hem.
Ni måste bara skriva under det här papperet och sen är allt klart.
Om inte, kunde ni hålla kvar mig i några nätter i en cell.
Ni har väl sängar i cellerna? Jag skulle kunna sova där.
Och jag skulle verkligen förstå det om ni behöver forska i fallet tills ni...
...är helt säkra på att det verkligen var en olycka och jag inte är misstänkt.
Varför skulle vi hålla er kvar som misstänkt?
Det tog lång tid för mig att ringa ambulans.
Ni var chockad och visste inte hur ni skulle agera. Det är helt normalt.
Hon kanske hade överlevt om jag hade ringt tidigare.
Hon var svårt skadad och skulle inte ha överlevt.
- Så ni tror inte att jag dödade henne? - Ni är inte skyldig. Inte ert fel.
Ursäktar ni mig ett ögonblick?
Skriv under här så är vi klara.
Helvete också! Helvete också!
Dö där inne, din jävel. Dö där inne. Dö!
Skitstövel.
- Det är han. - Det är inte alls likt honom.
- Det är han. Titta noggrant. - Kanske ögonen, men inte mycket.
Jo, titta på hans ansikte.
- Nej, det är inte likt honom. - Ja, det är det.
Det är inte ett dugg likt.
- Inte läpparna, inte näsan... ingenting. - Det ser visst ut som honom.
- Kan ni ge mig den där teckningen, tack? - Varför skulle vi göra det?
Den är min, jag ritade den.
- Jaså? - Du ritar inte särskilt bra.
Tyst, Juan. Det är någon här på gatan, eller hur?
- Kanske. - Där ser du. Jag vet vem det är.
Jag har sett honom gå omkring här några gånger.
- Det är inte han. - Vad vet du om det?
- Vem tror du det är? - Mannen som bor där borta.
- Var? - I huset där, nummer 5.
- Han heter Martin, dummer. - Har jag rätt?
Va?
Ja, ja. Du har rätt.
- Där ser du, jag hade rätt. - Sluta nu.
Låt mig vara.
Är allt bra med dig?
Claudia?
Ja.
Är det sanningen?
Ja.
Det är bara att när jag kommer hem tror jag att han är här...
...och väntar på mig med en födelsedags- present som om ingenting hade hänt.
Jag är bara trött. Polisstationen tog musten ur mig.
Okej. Men vi var tvungna om vi vill att han ska hittas.
Han har varit borta i 2 dagar nu.
Tror du verkligen att de kommer att hitta honom?
- Ja, jag hoppas det. - De kommer nog att hitta honom död.
- Sluta nu, Claudia. - Vi kan inte lura oss själva, Bruno.
Jag har varit i en olycka. Och om hans blodsocker nivå sjunker dör han.
Han dör inom 2 timmar.
Men Martin är arkeolog, eller hur?
Han har rest mycket och vet hur han tar hand om sig själv.
- Vad gör den där stolen där? - Jag vet inte.
Vad gör den här stolen här?
- Jag har inte rört den, Claudia. - Inte jag heller.
Bruno, har Martin kommit tillbaka?
Martin?
Han kan inte vara där inne, det är alltid låst.
Han måste ha kommit tillbaks.
- Varför då, Claudia? - För att stolen står på ett annat ställe.
Varför är han då inte här? Varför gick han iväg igen?
Varför?
Han är borta.
- Han åkte och lämnade kvar mig. - Mig också.
- Du är inte hans rullstolsbundna fru. - Nej, jag är hans vän.
Hans vän.
Han lämnade mig.
Han är hemma hos dig. Han ringde dig...
- Tror du jag skulle göra något sånt? - Ja.
Tror du jag skulle dölja något sånt för dig...
...efter allt jag har gjort de senaste åren?
Ja.
Jag vet inte.
Claudia, du är upprörd. Du behöver vila dig.
- Jag ringer dig imorgon. - Ring inte. Jag vill vara ensam.
Du är inte ensam, Claudia.
DAG 5
Vem där?
Martin, är det du?
Vad är det som händer? Stäng dig, för fan!
Ja?
Bruno, kom fort. Jag tror att det är någon i huset.
Ja, inne i huset.
Kom genast, snälla. Kom fort. I mitt sovrum.
Ja, jag har nycklarna här. Jag kastar dem till dig från fönstret.
Skynda dig, snälla du.
Ja.
Claudia!
Bruno!
Här.
Ja, jag kommer. Vänta, jag ska låsa upp dörren.
Bruno!
- Vad är det som har hänt? - Jag vet inte.
Hissen startade av sig själv och jag trodde...
Jag vet inte vad jag trodde.
- Var det hemskt? - Ja.
Det är okej nu. Lugna dig.
Lugna dig, Claudia. Det finns ingen här som ska skada dig.
Okej.
Ni letar väl igenom hela huset? Kolla överallt, han kan gömma sig var som helst.
- Nu tar vi väl och åker härifrån? - Ja.
- Det är över nu. - Ja.
Ser du? Det är ingen där. Vi borde kolla motorn till hissen.
Jag ska ringa teknikern.
- Det är ingen här. Vi har letat överallt. - Okej.
Ursäkta att jag varit till besvär. Jag blev lite hysterisk.
- Vart leder den här dörren? - Till källaren.
- Men ingen kan komma in där. - Dörren är alltid låst.
Det är bara min man som använder den som lager.
- Er man? - Han är bortrest.
Han kommer tillbaka nästa vecka, eller hur Claudia?
Tack så väldigt mycket. Godkväll.
- Tack för att du kom. - Jag trodde verkligen att du var i fara.
- Det gjorde jag också. - Vem tror du var här, Claudia?
- Vem? - Ja. Vem?
- Jag vet inte. En tjuv, någon man... - Martin?
Martin?
Du trodde det var Martin, visst? Och därför blev du vettskrämd.
Vad pratar du om? Det enda jag vill är att han ska återvända hem.
- Är du säker på att du vill det? - Naturligtvis.
Ja.
- Jag vet inte. - Du är inte okej.
- Du bor inte ihop med honom. - Nej, det är sant.
Jag är bara hans vän.
Allting har förändrats...
...sen olyckan hände.
Martin förstod aldrig...
...hur det känns att inte kunna använda sina ben någonsin igen.
Mitt liv med honom...
Samtal som påbörjades i ett rum men aldrig avslutades...
...för att han gick till ett annat rum. Oavslutade meningar...
Ett ogillande som aldrig nådde hans öron för att...
...för att han kunde lämna ett rum snabbt och det kunde inte jag.
- Är det inte bara en känsla? - Nej, det är mer än så.
De senaste veckorna var han timtals nere i källaren...
...för att han vet att jag inte kan gå ner dit.
Och varför...?
För att undvika att behöva göra något fysiskt med mig.
Kanske var jag rädd för honom trots allt.
Jag trodde faktiskt att han höll på att gräva min grav nere i källaren.
Du...
- Du har flera nycklar, eller hur? - Ja.
- Då behåller jag de här. Utifall att... - Okej.
Och imorgon kväll kan vi fira din födelsedag, om du vill.
- Okej? - Bruno, det behövs in...
Ja, det behövs. Vad skulle du vilja göra?
- Vad som helst. - Vad som helst?
Hoppa ombord på ett flygplan och åka långt härifrån.
Vad sägs om middag? Inte hemma hos mig, där ryms knappt en person.
Kanske någon trevlig restaurang? Vad tycker du?
Det låter jättetrevligt.
Men det måste vara japanskt.
Absolut.
- Godnatt. - Godnatt.
Vi ses imorgon.
- Bruno. - Ja?
Tack.
Det var så lite.
DAG 6
Jag kommer, jag kommer. Hallå.
Ja.
Har du bokat bord? Du kan väl berätta?
Jag har klätt upp mig. Jag ska beskriva för dig.
En röd klänning, vacker och lång.
Det kan du säga till mig när vi ses.
Dröjer du länge? Okej.
Jag väntar här så länge. Vi ses snart. Hejdå.
Claudia!
Grattis!
...så Bruno tänkte bjuda mig på middag.
- Och var är Martin? - På utgrävningar i Peru.
Det var synd, jag åker nästa vecka. Jag hade gärna träffat honom.
Men vad ska man göra? Hälsa så gott till honom.
Det ska jag.
- Ursäkta mig. - Javisst.
Du vet att du inte borde vara här.
Inte gå omkring i huset som om det var ditt eget.
Jag sa ju till alla att gå på toaletten där nere och inte snoka runt här uppe.
- Ursäkta, jag tänkte mig inte för. - Det är okej. Bara du går ner.
Naturligtvis.
- Hej, Claudia. - Hej.
- Grattis på födelsedagen. - Tack.
- Jag hittade tyvärr ingen present. - Det gör ingenting.
Men det ska inte hända igen, det lovar jag.
Lova inte något du inte kan hålla.
Det finns all tid i världen att hålla sina löften.
Ja... jag antar det. Jag hoppas kunna fira fler födelsedagar.
Vi kan fira på någon trevlig restaurang. Eller åka till något land du vill besöka.
- Vad som helst. - Okej.
- Vi funkar bra ihop, eller hur? - Ja, det tycker jag nog.
- Fast du är mer högljudd än mitt ex. - Jaså?
Och lite oorganiserad. Man bör inte lämna en blöt handduk på en torr säng.
Självklart.
Jag kan nog vara kontrollerande och lite svartsjuk emellanåt...
men egentligen är sånt ganska oviktigt i ett förhållande.
- Det skulle bli jobbigt, eller hur? - Ja.
- Du ser, jag vet vad jag pratar om. - Ja.
Vi får väl se.
Du tycker om att lyssna på musik på morgonen...
och röda klänningar...
och japansk mat...
och du gillar deckare...
Så vad tror du?
Som arkitekt tänkte jag att vi kunde ta bort den där väggen...
och vidga några dörröppningar så att rullstolen kommer igenom.
Vad du blev tyst helt plötsligt.
Vad tror du?
Vem är du?
Jag?
Hur går det här då?
- Mår du bra? - Ja, allt är bara bra.
Det börjar bli dags att säga adjö till alla.
Nu börjar det bli sängdags för oss.
Tack. Tack för att ni kom.
- Ha en skön kväll. - Vi ses.
- Sköt om er. - Hej då.
Hej då. Godnatt. Tack.
Godnatt.
Hör du...
- ... det börjar väl bli dags att gå hem? - Är festen slut?
Ja, för ett tag sen.
- Godnatt. - Godnatt.
- Bruno? - Jag kommer.
Bruno, vilken fest.
- Hade du roligt? - O, ja.
Jag tycker om att se dig lycklig, Claudia.
Tänk att alla försvann efter olyckan.
- Ja, men de kom ju nu. - Ja, de kom.
- De kom för att se mig i rullstol. - Lägg av.
Det är sant. Nu kan de se ner på mig och tänka på varför jag inte begått självmord
- eller undra hur jag får orgasm. - Var inte vulgär.
- Har du aldrig funderat på det? - Nej.
- Inte? - Nej.
Har du aldrig undrat om jag kan känna något från midjan och nedåt?
Kanske.
Det är möjligt.
Ja, ja.
- Hörde du det där? - Vaddå? Ja.
- Vart ska du gå? - Jag tror det är någon i huset.
Skräm inte mig.
- Stanna här. - Jag vill inte vara ensam.
Är det någon där?
Fan också.
Helvete.
Gå inte ner dit, Bruno.
- Var är lampan? - Gå inte ner dit, Bruno.
Vi stänger bara dörren och sen är det bra, okej?
- Jag går ner hur som helst. - Nej, nej, vänta.
Vänta. Du måste få veta en sak.
Jag låste dörren.
Förstår du?
Jag ropade på honom här uppifrån... och han svarade inte...
och då låste jag dörren så han inte skulle komma tillbaks igen.
Sen insåg jag att jag hade låst in honom...
...och jag gjorde ingenting.
Men han fanns inte där inne. Han var aldrig där inne.
Men nu är han det. Nu är han det, Bruno.
Han får inte komma tillbaks nu, Bruno, snälla.
Jag vill inte ha honom tillbaka.
Hör vad jag säger, snälla.
Han finns inte för mig längre, kan du förstå det?
Oroa dig inte.
Om han finns där inne så finns det ingen anledning till att han ska komma ut.
Naturligtvis.
- Det hända en olycka. - Sånt händer, eller hur?
- Ja, det händer. - Ja.
- En olycka. Det ska vi säga. - Ja, en tjuv.
Martin?
Det är jag, Bruno.
Martin?
Är du där, Martin?
Martin?
Hör på, Martin.
Akta, Bruno!
Vad i...
Vad gör du här nere?
Vad...
Hur är det möjligt?
Det är inte möjligt...
Jag står inte ut längre.
Du kan inte heller ta dig ut härifrån.
Du dör...
...när jag dör.
Du kommer aldrig att kunna komma ut...
...min lilla...
...fångad...
...inuti i mig.